Джоджо Бетцлер.
Десять років.
Нині ти потрапиш до рядів Юнґфольк
на дуже особливий вишкільний табір.
Буде важко.
Проте сьогодні ти станеш чоловіком.
Присягаюся витрачати всю свою енергію й сили
на службу спасителю нашої країни, Адольфу Гітлеру.
Я з готовністю віддам за нього своє життя.
Нехай поможе мені Господь.
Так, саме так.
Отже. Джоджо Бетцлер, який твій дух?
Зміїний.
Джоджо Бетцлер, а яке твоє тіло?
Вовче.
-Джоджо Бетцлер, яка в тебе відвага? -Пантери.
І, Джоджо Бетцлер, яка в тебе душа?
Німецька.
Так, ти готовий.
-Адольфе. -Га?
Не думаю, що зможу це зробити.
Was?
Звісно, що можеш.
Так, ти трохи сухорлявий і не маєш друзів,
і не можеш зав'язати шнурівки, хоча тобі вже десять.
Проте ти найліпший, найвідданіший нацистик з усіх, кого я знаю.
Окрім того, ти дуже симпатичний.
Тому ти підеш туди й чудово розважишся, ясно?
-Ясно. -Так тримати. Добре.
Гайльни мене.
Гайль Гітлер.
Що? Ти вмієш значно краще.
-Гайль Гітлер. -Ні...
Розслабся. Вимкни мозок.
Гайль Гітлер.
-Надто стараєшся. Гайль Гітлер. -Гайль Гіттелер.
Що за Гіттелер? Ти німецьку забув?
-Гайль Гітлер. -Це не «гайль».
-Оце «гайль» — гайль! -Гайль Гітлер.
Гайль Гітлер.
Гайль Гітлер!
-О, ось воно. Вдалося. -Гайль Гітлер!
-Гарного дня! -Гайль Гітлер!
-Усіх перевершиш. Ти зможеш. -Гайль Гітлер!
-Гайль Гітлер!
Гайль Гітлер!
Гайль Гітлер.
Гайль Гітлер. Гайль Гітлер.
Гайль Гітлер, Йоркі.
Гайль Гітлер, Джоджо.
-Готовий до найкращих у житті вихідних? -Ще б пак.
Гайда.
Гайль! Гайль! Гайль!
Гайль Гітлер, хлопці.
Гайль Гітлер!
Юнґфольк, вітаємо цих вихідних на вишколі Гітлер'югенд.
Тут ми з усіх вас зробимо чоловіків і жінок.
Мене звати капітан Кленцендорф.
Можете кликати мене капітан К.
Капітан К.
Ja. А це підофіцер Фінкел.
Це фройляйн Рам.
Гайль Гітлер усім вам.
Кілька слів про мене. Хто я
і чому я тут, говорю з групою молокососів,
а не веду солдатів на славну смерть у битві? Чудове запитання.
Я запитую себе про це з дня Операції Лажа,
коли я втратив здорове око під час ворожого нападу, якому міг запобігти.
Командування вирішило,
що для повноцінної участі у війні потрібні два ока.
А двоокі так уміють?
Господи.
За ці два дні
ви, плазунчики, випробуєте на собі те,
з чим велика німецька армія стикається щодня.
Хоча може здатися, що нас загнали в кут
і що надій на перемогу у війні немає,
вочевидь, усе в нас гаразд.
Хай там як, усім хлопчикам видали кинджали «Дойчез Юнґфольк».
Це дуже особлива й дорога зброя.
Вона завжди повинна бути при вас.
І не треба різати одне одного.
Без різанини!
Без різанини.
Це ваш перший крок у доросле життя.
Нині ви, хлопці, будете маршувати, вправлятися з багнетом,
кидати гранати, копати окопи, читати мапи, одягати хімзахист
і камуфляж, влаштовувати засідки,
грати у воєнні ігри, стріляти й підривати.
Дівчата практикуватимуть важливі жіночі завдання,
як-от перев'язувати рани й стелити ліжка, а також вчитимуться вагітніти.
Я народила 18 дітей для Німеччини.
Чудовий рік, щоб бути дівчинкою.
Гаразд. До справи.
Гайда.
Поможи мені Боже.
Уперед!
Три, два, один, свастика!
Ну ж бо!
Тягни! Давай!
-Добий його. -Ні, не треба!
-Ікла. -Ікла, ja.
-Зміїний язик. -Зміїний язик, ja.
Луска.
Ja, луска. Тому що колись давно один єврей спарувався з рибою.
Арійці в тисячократ
цивілізованіші й розвинутіші за всі інші раси.
Дітки, зберіть свої речі.
Час палити книжки.
Ура!
Євреї такі страшні, правда?
Не для мене.
Якби я зустрів якогось, одразу б прикінчив.
Отак.
А звідки б ти знав, що це він? Вони на вигляд зовсім як ми.
Я б намацав його ріжки.
І вони тхнуть брюссельською капустою.
Точно, я забув про брюссельську капусту.
Уяви, якби я спіймав єврея і привів Гітлеру.
Мене б точно взяли до його особистої охорони.
А тоді ми стали б найкращими друзями.
Я думав, що я твій найкращий друг.
Йоркі, ти мій другий найкращий друг.
Перше місце завжди бережу для фюрера.
Тому, якщо ти не Гітлер, який ховається в тілі товстунчика...
я був би вдячний і за друге.
Гадаю, я просто хлопчик у тілі товстунчика.
Закрили тему.
Коли ви стоятимете перед ворогом, і вам потрібно буде покінчити з ним,
кому з вас вистачить духу, щоб це зробити?
Добре.
В армії Гітлера хирлякам не місце.
Нам потрібні жорсткі воїни.
Які готові вбити без тіні вагання.
Зможете це зробити?
-Так. -Ja.
Йоганнесе.
Готовий вбивати?
Звісно. Люблю вбивати.
Добре. Іди сюди.
Не бійся. Ходи.
Добре.
Убий його.
Га?
Скрути кролику шию, убий його.
Страшно?
Мені не страшно. Я просто...
Негайно.
Обхопи руками його шию і різко скрути її.
Він може кричати, але ми доб'ємо його черевиком.
Убий. Убий.
Убий.
-Тпрусь! Ну-бо, тпрусь. -Агов!
Класний кидок.
Ти боягуз.
Як і твій батько.
Він не боягуз.
Він воює в Італії.
Невже? Від нього вже два роки жодної звістки.
Він боягуз і дезертир.
Наляканий, як і ти.
Ти наляканий, як кроленятко.
Налякане кроленятко.
Може, тобі теж шию скрутити?
Кролик Джоджо.
Бідолашний Джоджо.
Що сталося, юначе?
Привіт, Адольфе.
Хочеш розповісти мені про кролика?
Що сталося?
Мені сказали його вбити.
Вибач. Я не зміг.
Не хвилюйся про це. Мені байдуже.
Кличуть мене наляканим кроликом.
Нехай кажуть що завгодно.
Про мене теж багато бридоти говорили.
«О, та він шаленець».
«О, погляньте на цього психа. Він нас усіх повбиває».
Розповім тобі маленьку таємницю. Кролик не боягуз.
Непоказний кролик живе в небезпечному світі,
вишукуючи моркву для своєї сім'ї й країни.
У моїй імперії буде повно різних тварин.
Левів, жираф, зебр,
носорогів, восьминогів,
восьмирогів.
І навіть сміливих кроликів.
Цигарку?
Ні, дякую. Я не курю.
Дозволь мені дати тобі вельми добру пораду.
Будь кроликом.
Непоказний кролик може перехитрити всіх своїх ворогів.
Він сміливий, підступний і сильний.
Будь кроликом.
Джоджо!
Джоджо, з тобою все гаразд?
З ким ти розмовляв?
Ні з ким.
Я думав, що ти плачеш.
Ти в нас фахівець зі сліз?
Ні.
Закрили тему.
Тепер настав час показати цій комашні,
хто насправді боягузливий кролик.
Даруй, але ти про що?
Не зважай.
Джоджо, ти куди?
Бути кроликом!
Кролик Джоджо. Вполювати моркву. Кролик Джоджо.
Ого, та це прекрасно. Ми як дві людські антилопи.
Хлопці, тепер кожен з вас матиме змогу запалити й кинути гранату.
Я буду наглядати за вами особисто,
щоб ви собі очі не випалили абощо.
Добре, хто перший?
Клаус.
От лайно.
Так не робіть.
Джоджо.
Фінкелю!
Джоджо.
О майн Ґотт!
Наче картина Пікассо.
Його мати мене приб'є.
Моє левеня.
Привіт, синку.
Моє левенятко.
Чому радієш?
Твій син – бридке чудовисько.
Ти не чудовисько.
Шрами загояться, і вже скоро нога буде майже як нова.
Охоронцем Гітлера мені не стати.
Переживеш.
Я просто рада, що ти вдома.
Мама-левиця хвилюється за левеня, коли тата-лева немає вдома.
Або левеня Інґе.
Хапаєш кролика за хвостик, завертаєш за вушко,
добре затягуєш і повертаєш у нірку.
Ну що, ходімо, га?
Думаю, прогулянка піде тобі на користь.
Я не хочу виходити туди.
Що? Не кажи дурниць. Звісно, хочеш.
Дурнувато виглядаю.
Люди витріщатимуться.
Насолоджуйся увагою.
Не всім пощастило виглядати дурнувато.
Я от приречена бути надзвичайно привабливою.
Тому збери свою волю в кулак,
вийди надвір і приготуйся до чудової пригоди.
Добре?
Добре.
Фельдмаршале Джоджо, ви наш найкращий боєць.
Приготуйтеся до виходу.
Там небезпечно?
Дуже.
-Гайль Гітлер. -О Боже.
Привіт.
-А ти очуняв. -Гайль Гітлер!
Фрау Бетцлер, ви чарівна, як і завжди.
Ого.
Через вас моєму сину важко ходити, і в нього спотворене лице.
Він украв мою гранату. Схопив...
Ja, ja.
То ви наглянете за ним, поки я на роботі, так?
Займете його, простежите, щоб його прийняли.
Зрозумів. Ja, ще й як зрозумів.
Добре.
Хлопці, це Йоганнес Бетцлер.
Я розповідав про нього.
Пам'ятаєте, він викрав ручну гранату і підірвався,
а мене понизили через недбальство.
Тепер я працюю в офісі з цими прекрасними дітлахами.
Отже, Джоджо, ми придумаємо для тебе якесь заняття.
-О! -Якісь ідеї?
-Ja. -Хлопці?
Ja.
Нам потрібен хтось для вигулу клонів.
Також він міг би роздавати ці нові пропагандистські матеріали
і розносити повістки на призов.
А я отримаю повістку?
Отримаю?
О, так, прекрасна ідея.
Так, дозволяю вам послати мого десятирічного сина на війну.
Де його пістолет?
Я дуже хочу потрапити на фронт.
Жива черга, малий.
Так. Ось повістки, а ось – пістолет.
Овва, обережно!
Надто... для пістолета?
Ні.
Фе.
Дивись.
Що вони зробили?
Усе можливе.
Ходімо.
Кролик Джоджо!
Оце пика!
Я солдат! Я піду на війну!
А ти поштар!
Кролик Джоджо!
Мамо?
Фельдмаршал Джоджо вдома.
Мамо?
Мамо? Я вдома.
Мамо?
ІНҐЕ
Привіт.
Чого ти хочеш?
Ти привид?
Звісно. Привид.
Не змушуй мене бігати, хлопче.
Я надто голодна, а ти знаєш, як ми любимо смак крові.
Щось шукаєш?
Я не привид, Йоганнесе.
Я щось гірше, та гадаю, ти вже здогадався, правда?
Знаєш, що я таке?
-Ні. -Так.
Скажи це.
Скажи!
Єврейка.
Сам ти рейка.
Тобі не можна тут бути.
Ну, мене запросила твоя мама, тому виходить, що я її гостя.
-Це заборонено. -А що ти вдієш, гітлерику?
Звісно.
Уперед. Повідом їх.
Але знаєш, що станеться тоді?
Я скажу їм, що ти мені допоміг.
І твоя мама також.
І тоді нам усім капут.
А якщо ти скажеш їй, що знаєш про мене, хоч одне слово...
Я зроблю світу велику послугу й відріжу твою нацистську головешку.
Второпав?
Ja.
Його я залишу собі. Він гарненький.
Лишенько, це було страшно.
-Що мені робити? -Якщо чесно – гадки не маю.
Тобто їх може бути більше.
Сотні євреїв у твоїх стінах.
Як їй вдалося здолати тебе?
Використала свої сили.
Гіпноз.
О, так типово.
-Бачив, яка вона прудка? -Так.
Як жіноча версія єврейського Джессі Овенса.
І тепер у неї твій кинджал.
Мій кинджал!
Так. Як жіноча версія єврейського Джессі Овенса й Джека Різника.
Ти втрапив у халепу, друже.
Що ж робити?
-Знаю! -Знаю!
-Домовитися. -Спалити дім
і звинуватити Черчилля.
Або домовитися.
Перепрошую?
Дівчинко?
Єврейко зі стіни?
Агов! Єврейко?
Що ж, я просто скажу те, що повинен. Тобто таке:
я тебе не боюся і думаю, що тобі слід знайти новий дім.
Ясно?
Ні.
Геть з моєї кімнати.
Вона геть невихована.
Вставляю свої два пфеніґи.
-А в неї тепер два ножі. -Знаю!
-І як тепер різати? -Не знаю!
І вона досі там. Та істота, та...
-Єврейка. -Так, єврейка.
-Що нам робити з тою єврейкою? -Вигадай щось.
То тепер я експерт?
Годі пропонувати мені цигарки. Мені десять!
Так, пробач. Я панікую.
Поговорімо відверто.
Мамі не скажеш, бо єврейка відріже тобі голову,
але ця штука з горища не повинна псувати тобі життя.
Ти навіть міг би використати її собі на користь.
Як?
Коли мені лізуть у голову, знаєш, що я роблю?
Лізу в голову їм.
Пам'ятаєш, як торік пірат фон Штауффенберґ
намагався підірвати мене?
Так, а ти вижив.
Так точно.
Я вижив не лише через мої бомбонепробивні ноги,
а й тому, що перехитрив Штауффі.
Я вдав мертвого, коли насправді був цілком притомним.
Вдавши мертвого, я зміг виявити всіх зрадників.
То що зробиш ти?
Удам мертвого?
Саме так. Стривай, ні.
Я хотів сказати інше: нехай відчує себе в безпеці й розслабиться,
і тоді влада у твоїх руках.
Реверсивна психологія.
Не ускладнюй.
Використай мою зворотню телепатичну хитрість, і по всьому.
Мушу йти. На вечерю сьогодні прийде єдиноріг.
Джоджо, зосередься.
Пам'ятай: єврейка у твоїй стіні —
краще, ніж коли два євреї з кажанячими крилами
їдять невинних нацистів.
І годі давати їй ножі.
Па-па.
Левенятко, ти чому не спиш?
Ти вечеряв?
Пробач, втратила лік часу. Я гуляла і мала одну справу...
І що ж нам робити з цими шнурівками? Лишенько.
Ти ж навчишся зав'язувати, так?
-Я її чув. -Що?
Кого?
Інґе.
Її привида.
О, ти так сумуєш.
Збожеволів з горя.
Та для мене це ще сумніше, бо це мені з божевільним жити.
Я чув шум. Нагорі.
Привиди? Та ну. Знаєш, кого чула я? Щурів.
Так, саме так. Уявляєш?
Брудні тварюки.
Я збиралася сказати тобі не ходити нагору,
поки я їх не позбудуся. Не хочу, щоб ти занедужав.
Добре, мамо.
Я стерегтимуся цих брудних щурів.
Куди поділися всі ножі?
Ти теж ідеш спати?
Так. Трохи згодом.
Мушу дещо зробити.
Що саме?
Мамині справи.
Сину, ти повинен мені довіряти. Тут я бос, ja?
Мабуть.
Молодчинка.
Так, але одним оком. Отак...
Майже.
Не зовсім.
Чудово. Тобі вдалося.
Ja.
Поводься тихіше.
Він чув якийсь шум.
Якщо доведеться обирати між тобою і сином...
Не знатиму, куди тебе подіти.
Чуєш мене?
Він не має знати. Знає він – знають вони.
-Могла б пояснити йому. -Ти його не знаєш.
Він фанатик.
Він три тижні переживав, що його дідусь не блондин.
Знаю, він десь там.
Хлопчик, який любить гратися і прибігає, бо його налякав грім.
Думає, що я вигадала шоколадний торт.
Це все, що в мене є.
Надія... що хоч ця дитина не стане привидом.
Може, ми всі привиди. Просто не знаємо про це.
Можливо.
Ти прожила більше життів, ніж інші.
Я взагалі не жила.
Це випробування.
Вони кажуть, що тобі не жити.
Якщо так і буде – вони виграли.
Поки вони вигравали.
Їм ніколи не виграти. Бо ви сильні.
Поки ви живете, ховаєтеся, вони програють.
Не знайшли тебе ні вчора, ні нині. І завтра не знайдуть.
Слухай.
І завтра не знайдуть.
Господи Боже!
Потрібно розтягуватися.
Боляче?
-Так. -Добре. Біль – твій друг.
Невдовзі нога буде лише трохи деформованою й нікудишньої.
Проте рекомендуватиму ще місяць удома,
бо твоє обличчя може налякати інших дітей.
Воно трохи бридке.
Так, хто наступний?
Джоджо.
Сонце, я мушу йти.
Побачимося вдома.
Вітаю, Капітане К.
Привіт. Гер Граната власною персоною.
Як нога, хлопче?
Майже загоїлася.
Болить лише на 80%.
Що ви робите?
Мене змусили вчити хлопців з «Гітлер'юґенда» наводному бою.
Ну знаєш, якщо їм доведеться вести бої в басейні.
Можна запитання про євреїв?
О Боже. Що таке?
Що робити, якщо я якогось побачу?
Якщо побачиш єврея, кажеш нам, ми передамо Ґестапо,
вони скажуть СС, а ті прийдуть і уб'ють його.
І всіх, хто йому помагав.
А оскільки часи зараз непевні, то ще кількох людей, про всяк випадок.
Процес добре прописаний.
Навіть якщо єврей загіпнотизував людину, яка його сховала?
Мене б це дуже здивувало.
Ні, це можливо.
Так було з моїм дядьком.
Його загіпнотизував єврей, і він став страшним пияком і азартним гравцем.
Зрадив свою дружину
й мав непристойні стосунки з моєю сестрою.
Тоді він потонув, та річ не в цьому, в усьому був винен єврей.
Ясно. То ти когось бачив? Єврея?
Не певен, чи впізнав би його, якби побачив.
Я теж. Без цих смішних капелюхів це майже неможливо.
Потрібно написати про це книжку.
-Стало б простіше. -Це був би фурор.
Ja.
Фінкелю, вони тонуть. Ходімо.
До зустрічі, юначе.
Отже, ситуація така.
Якщо я настукаю на тебе, ти потрапиш у халепу,
а ти цього точно не хочеш.
Ти настукаєш на нас з мамою, і ми втрапимо в халепу,
а цього не хочу я.
Якщо ти скажеш мамі, що я знаю, вона тебе прожене,
а цього не хочеш ти.
А якщо я скажу мамі, що знаю, ти відрубаєш мою нацистську голову,
а цього я теж не хочу.
Куди не кинь, усюди клин.
Не всюди.
Я дозволю тобі залишитися за кількох умов.
-«Умов»? -Так.
Розкажи мені все, що знаєш, про єврейський народ.
Гаразд.
Ми схожі на вас,
але ми люди.
Будь серйозною.
Вважай це викриттям.
Хочу знати всі ваші секрети.
Прошу злізти з ліжка моєї сестри.
Чому? Воно їй більше не потрібне.
Ти нічого про неї не знаєш.
Ми були подругами.
І тебе я пам'ятаю.
Такий кумедний хлопчисько.
Досить порожніх балачок.
Розкажи мені про своїх.
Вочевидь, ми демони, які люблять гроші.
Так?
Звісно. Це всі знають.
Проте люди не знають, що в нас алергія на їжу.
Сир, хліб, м'ясо.
Їжа нас миттєво вбиває.
Тому якщо хочеш покінчити зі мною – це найшвидший спосіб.
А ще печиво, миттєва смерть.
Дуже смішно.
Що ж, їжі на тебе не вистачить, тому не знаю, що ти робитимеш.
Твоя мама давала мені хліб.
Вона добра. Ставиться до мене як до людини.
І дарма. Ти неправильна людина.
А ти?
Як ти смієш, єврейко!
Ти слабка, наче вія.
Я нащадок арійської раси.
Моя кров кольору чистої червоної троянди.
А мої очі блакитні, як...
Звільнися.
Звільнися, великий арійцю. Слабких євреїв не буває.
Мої предки боролися з янголами й убивали велетнів.
Ми Богом обраний народ.
Ви ж — жалюгідним карликом, який нормальних вусів відростити не може.
Сильніша раса, кажеш?
То як справи з єврейкою, що живе нагорі?
Ну, вона не хоче зі мною говорити.
Угу. Ну, ти ж нацист.
Мабуть.
Написати цю книжку буде важче, ніж я думав.
Що вона робить? Вона щось палить.
Що вона палить?
-Що ти палиш? -Вона тебе не чує.
Що ти там палиш?
Чому так радієш?
Усе змінюється.
Альянти взяли Італію.
Далі Франція, і війна закінчиться.
Чорт забирай! Чому це тебе тішить?
Ти ненавидиш свою країну?
Я ненавиджу війну, а не країну.
Вона безглузда й дурна, і що швидше настане мир, то краще.
О, війна закінчиться.
Ми зітремо своїх ворогів у порох.
А коли знищимо їх, зробимо з їхніх могил туалети.
Ясно. Досить політики.
За вечерею нейтралітет. Стіл – Швейцарія.
Нумо їсти.
Ти не їси.
Ні. Я не надто голодна.
Поїм, певно, пізніше.
А поки просто пожую цей виноград.
А я сьогодні особливо голодний.
Тож, мабуть, з'їм і твою порцію.
Щоб їжа не пропадала.
Як твій день, Йоганнесе?
Ну знаєш, тинявся собі, скалічена дитина без мети в житті.
Ти не скалічений.
Жінко, моє обличчя нагадує трикляту карту вулиць.
Не сподівався, що ти зрозумієш.
Якби тато був би тут, він би зрозумів.
Але його немає.
Знаю. А натомість я стирчу тут з тобою.
До тата захотів?
Саме так.
-Так? -Так.
Добре.
Більше ніколи не смій так говорити з матір'ю!
Паулю, що сталося?
Паулю?
Я накричав на малого.
Що? Попроси пробачення.
Пробач, сину.
Що?
Що це за вибачення таке?
Пробач, сину.
Джоджо...
Ти сумуєш за мною,
але я намагаюся змінити світ на краще.
І поки мене немає,
ти повинен дбати про мою Розі.
Зробиш це для мене?
Так, тату.
Дякую.
Вона дуже старається.
Боже, гарного сина виростили, га?
Добре, чорт забирай.
Наче я знову танцюю з Розі в Червоному салоні.
Пам'ятаєш, люба?
Звісно, коханий.
Хлопче, ти чому сидиш?
Ходімо.
Потанцюй-но з батьками.
Отже, хочу, щоб ти намалювала, де живуть євреї.
Де ви їсте, спите і де єврейська королева відкладає яйця.
Та ти справді бовдур.
Годі, у нас чимало роботи.
Розкажи про свою сім'ю.
Я розкажу про євреїв, але про мою сім'ю тобі знати зась.
Мені потрібна інформація.
Чому ти сидиш зі мною? У тебе що, друзів нема?
Звісно, що є. Йоркі.
-«Йоркі»? -Та інші.
У тебе нікого немає.
У мене є Натан.
«Натан»? Хто це в біса такий?
-Мій наречений. У мене є він. -А де він?
Бореться в русі опору, ось.
Він освідчився мені на березі річки.
Він став на одне коліно, як джентльмен, зачитав вірш Рільке.
Коли я сказала «так», ми танцювали під зорями.
Засинаю.
Хто такий Рільке?
Великий поет. Улюбленець Натана.
Улюбленець Натана? Клас.
Він врятує мене, і ми поїдемо в Париж.
Ти покинеш Німеччину назавжди?
Вона перша мене покинула.
Бо ви нам не потрібні.
Тому заткнися разом зі своїм хлопцем
і їдь собі до клятої країни сиру, слимаків і багетів.
Злишся, бо сам не маєш дівчини.
У мене немає часу на дівчат.
Колись знайдеш.
Лише про неї й думатимеш.
Зустрінеш дівчину і цілими днями
мріятимеш про те, щоб знову її обійняти.
Це і є кохання.
-Сміховинно. -Закінчила.
Я сказав намалювати місце, де живуть євреї.
А це жахливий малюнок моєї голови.
Угу. Саме там ми й живемо.
Рільке, Рільке, Рільке.
Де ти? Дурноголовий поет.
Так, гарний хід думок, Кролику.
Зробимо з книжок пастку в підлозі, щоб вона впала.
Просто в яму з піраньями, лавою й беконом.
Оце вона здивується.
Сам цить. Мені цитькати?
Бери книжку й ходімо. Бібліотеки – дурня.
Те, що ми робимо, – це надзвичайно добра ідея.
Якщо в неї є серце, ми розіб'ємо його вщент.
Мушу тобі щось розповісти.
Я знайшов старий лист від Натана, твого нареченого, адресований тобі.
-Що ти в біса говориш? -Я просто прочитаю.
«Люба Ельзо, мені важко це писати, але я не хочу одружуватися з тобою.
Я знайшов нову жінку, ми багато сміємося і цілуємося з язиком.
Як писав мій улюблений поет, Рільке,
"В любові слід учитися одного – відпускати".
Тому бувай, пробач, що відпускаю тебе.
Від Натана, твого колишнього нареченого.
P.S. Я не в русі опору.
Я брехав.
Я безробітний і розтовстів».
Не відчиняй,
я просто забув, що був ще один лист.
«Люба Ельзо...
Я просто хотів сказати, що не хочу розривати наші стосунки.
Я змінив думку, бо не хочу, щоб ти вбила себе через мене,
кілька дівчат уже так робили, і це дуже неприємно.
Хочу, щоб ти жила.
Дякуй Богу, що про тебе дбає той хлопчик,
який, мушу визнати, не по роках чудовий юнак.
Та ще й сміливець.
І я все одно хочу одружитися,
хоча роботи не маю і нічого не можу тобі запропонувати.
Щиро, Натан».
-Бетховен. -Ейнштейн.
-Бах. -Ґершвін.
Брамс. Ваґнер. Моцарт.
Музиканти – це ваше все?
Рільке.
Так, звісно. Твій улюблений Рільке. Мати-єврейка.
Дітріх.
Гудіні.
Ні, не може бути.
Повір, братику.
Запитай Пікассо, Модільяні, Ман Рея, Ґертруду Стайн,
пана Мойсея й царя над ними – Ісуса Христа. Амінь.
Просто називаєш старі імена.
Я ні про кого з них не чув, і мені набридло.
Гей.
Якщо знайдеш ще якісь листи, даси мені знати?
Звісно.
Добре.
Бувай.
Колись тут було повно закоханих.
Вони танцювали й співали.
Романтика.
Нема часу на романтику.
У нас війна.
Завжди є час для романтики.
Колись ти зустрінеш свою людину.
Чому всі це повторюють?
Хто ще таке казав?
Усі.
Хай там як,
це дурнувата ідея.
Сам ти дурнуватий.
Кохання – це найміцніша річ у світі.
Ти мала б знати, що метал – це найміцніша річ у світі.
Відразу за ним – динаміт, а тоді – м'язи.
Окрім того, я б не зрозумів, кохання це чи ні.
Яка несподіванка.
Знову розв'язалися шнурівки.
О, Джоджо.
Коли прийде – зрозумієш.
Відчуєш.
Це біль.
-Закладаюся, у дупі. -У животі.
Наче там тріпочуть метелики.
-Фе. -Ага, «фе».
Ходімо, Всратлере. Рухаймося.
-Гей! -Та що з тобою?
Я хвилююся за тебе, юначе. Знову наклюкався?
Вставай.
-Боже. -Розв'яжи їх, будь ласка.
А ти погладшав.
Я не...
Знаєш що? Може, я просто тебе тут залишу?
-Ні. -Прийду по тебе завтра.
-Га? Як тобі таке? -Ні, мамо!
Сонце, ти зможеш.
-Ні! -Зустрінемося вдома.
-До зустрічі вранці. -Мамо!
Ти надто швидко дорослішаєш.
Десятилітки не повинні славити війну й говорити про політику.
Ти мав би лазити по деревах, а тоді з них падати.
Але фюрер каже, що після перемоги саме ми, хлопці, правитимемо світом.
Райх помирає.
Ми програємо війну, і що ти тоді робитимеш?
Життя – це дарунок.
Ми повинні радіти йому.
Повинні танцювати, показувати Богу, що ми вдячні йому за життя.
Я не танцюватиму.
Танці для людей, у яких немає роботи.
Танці для вільних людей.
Це втеча від усього цього.
Ну то можеш танцювати до самого дому.
Я собі поїду.
Навіть не думай.
Мене не зупинити.
Вітаємо вдома, хлопці.
Поцілуйте вдома своїх матерів!
Від Натана сьогодні жодних новин.
Він, мабуть, робить щось класне, читає книжку або відрощує бороду.
Що сталося?
Розказати тобі про євреїв?
Байдуже.
Спочатку ми жили в печерах.
-Глибоко в центрі Землі. -Стривай.
Страшні місця, сповнені незвичайних і дивних істот, які мали дещо спільне.
Крали кінці пенісів?
Ні, бовдуре.
-Любов до мистецтва. -Без обрізання?
Ти хочеш історію?
Ти продовжуй, але я знаю, що це правда. Про пеніси.
І вушні затички для рабинів.
Продовжимо.
Багато років ми розвивали магію й закляття
та поволі перекочували з печер у міста.
Дехто з нас залишився в печерах, у подобі тварин.
У формі балабушок чи що?
Я їх тобі намалюю.
Ось.
У кольорі буде гарніше.
А де ріжки?
Під волоссям.
А де твої?
Я надто молода.
Вони виростають після 21 року.
Тепер ми живемо серед нормальних людей,
проте часто захоплюємо будинок і висимо догори дриґом зі стелі уві сні.
Як кажани.
А ще ми вміємо читати думки одне одного.
О Боже.
Думки всіх?
І думки німців теж?
Ні.
Німці для цього надто твердолобі.
Як у птахів, наша справжня мова нагадує спів.
І нас приваблює все блискуче.
Кристали, скло й золото.
«Приваблює все блискуче».
А також усе огидне.
Євреї люблять бридоту.
Цього нас теж навчили у школі.
Ви ж це любите?
Бридоту.
Привіт.
Бачу, ви двоє добре ладнаєте.
Я просто перевіряв, чи вона досі жива.
-Тобі що до того? -Байдуже.
Не хочу мертвяків у своєму домі.
-Тобі б таке сподобалося? -Звісно.
Більше мертвяків у моєму домі.
Ви проводите багато часу разом,
і мені від цього дуже некомфортно.
Це була твоя ідея.
Невже?
-Угу. -Так, справді.
Окрім того, це для книжки.
Боже, твоя правда.
Пробач. Я повівся дивно?
Тепер це дивно, так?
Між нами не має бути дивного.
Усе має бути нормально.
Усе добре. Я просто втомився. Іду спати.
Ja, я зігрівав його для тебе.
Бо так чинять справжні друзі.
Як тобі ця уніформа?
Не певен щодо верху. Може, зробити більшими?
-Маєш чудовий вигляд. -Дякую.
Послухай, Джоджо. Хочеш дуже добру пораду?
Коли зрозумієш, що вона думає
і в чому хоче тебе переконати,
не зважай і думай навпаки.
Розумієш?
Не дай посадити себе в мозков'язницю.
Такого, любий Джоджо,
ніколи не треба й не можна допускати, коли йдеться про німця!
Не дозволь їй попихати твоїм німецьким мозком!
Я не дозволю їй попихати моїм німецьким мозком, мій фюрере.
Принаймні спробуй.
А тепер,
гадаю, у твоїй книжці багато корисної інформації.
Чи не пора показати її світові?
Ja.
Адольфе?
Думаєш, я бридкий?
Так.
Він уже спить?
Дивно поводиться.
Він щось підозрює. Думає, що тут живе привид Інґе.
Ти схожа на неї. Дуже.
Я б хотіла побачити, якою вона стала б жінкою.
Натомість побачу, якою станеш ти.
Нічого не знаю про те, як бути жінкою.
Отаке ви робите?
П'єте вино абощо?
Саме так. П'ємо.
Шампанське – коли раді.
Шампанське – коли сумно.
Водиш авто.
Граєш, за бажанням.
Носиш діаманти.
Учишся стріляти.
Мандруєш до Марокко.
Заводиш коханців.
Змушуєш їх страждати.
Дивишся тигру у вічі.
Довіряєш без остраху.
Ось що значить бути жінкою.
Як ти це робиш?
Як знати, чи можна довіряти людині?
Просто довіряєш.
Добраніч.
А все інше.
Ти все це робила?
Їздила в Марокко тощо?
Ні.
Тигру у вічі не дивилася.
Фінкелю, я мав на увазі псів на випадок нападу на місто,
а не справжніх німецьких вівчарів.
Виведи їх звідси.
Виведи їх звідси!
-Негайно! -Виходьте, будь ласка.
Дякую, дякую.
-Пробач, що накричав. -Я такий дурень.
Ні, дурне ім'я для собаки. Я мав пояснити.
-Ти молодець. -Danke.
Привіт, хлопче.
Чим можу допомогти, пане Бетцлер?
Як ти? Пройдися зі мною.
Коли хтось здає єврея, то йому дають медаль абощо?
Євреї, євреї, євреї. Ти досі про них думаєш?
Знаєш, що я готую місто до неминучої облоги?
Розробляю стратегію оборони.
Американці на заході, росіяни на сході.
Мій друг якось зустрів росіян, і ті його з'їли.
А хто волоські?
Це просто горішки.
Про що хотів поговорити?
Ну, я дізнаюся багато про євреїв.
Ви знали, що вони читають думки одне одного?
А вві сні вони висять зі стелі, наче кажани.
Це вражає. І звідки в тебе така інформація?
Дослідження.
Я пишу книжку.
О, вітаю. І як називається?
«Єврей Егегей».
Це викриття євреїв.
Міг назвати «Хто ти є, єврею?»
Або «Євреї-плебеї».
У тебе справді прекрасна уява.
Але це правда.
Ja, звісно, що правда.
У твоєму віці в мене був уявний друг Конні.
Мочився в моє ліжко, поки я спав. А на горіхи отримував я.
Підійди.
Тобі це точно сподобається.
Готуючись до нападу, я вирішив змінити дизайн своєї уніформи.
Пір'я для аеродинаміки, яскраві барви, щоб засліпити ворога,
а чоботи просто для краси.
А це...
кулемет Ґатлінґа, оснащений радіо,
яке транслює неприємну музику, щоб зломити волю ворога.
-Усе захищене авторським правом. -Копіювати не можна.
Ja. Навіть не думай, хлопче.
Діти кажуть, що твій батько на війні.
То ти тепер голова сім'ї. Як воно тобі?
Усе гаразд.
Ja?
-Для мене нині є робота? -Маю щось для тебе.
Правду кажучи, трохи гірша, ніж та, до якої ти звик,
але зараз нам потрібна підмога.
Метал для Гітлера!
Казанки й каструлі на благо війни!
Іде до вас металошукач казанків-каструль визискувач
Метал для Гітлера!
Ґвинти й гайки!
Казанки й каструлі!
«Звільніть Німеччину».
Джоджо?
-Йоркі? -Привіт!
Ти тепер солдат?
До ваших послуг.
Тобі ж лише 11.
Знаю.
-Можна? -Так, звісно.
Це папір?
Я теж так спершу подумав, але вона лише «схожа на папір».
Найновіший матеріал від наших найкращих науковців.
Ого, я вражений.
Слухай, Йоркі.
Я впіймав єврейку. Справжню.
О, єврейку?
Я бачив, як кількох піймали у лісі.
Я так і не зрозумів, чому стільки галасу.
Вони були зовсім не страшні, здавалися нормальними.
Я відволікся.
Мушу йти.
Бувай.
-Бувай. -О Боже.
У ній так важко бігти.
Знайшов отаке.
Візьми собі. Вони, мабуть, поламані.
Це нічого не означає.
Може, намалюєш щось для моєї книжки.
Можу намалювати тебе.
Нікому не потрібні зображення каліки.
Ти не каліка.
Окрім того, справжні художники на таке не зважають.
Точніше, сліпі.
Нічого.
Я змирюся з тим, що ніколи не поцілую дівчину.
Поцілуєш, Джоджо.
Хочеш, я тебе поцілую?
Так.
Два зауваження.
Перше:
нацистам і євреям заборонено спілкуватися, як ми,
не те що цілуватися.
Друге:
поцілунки з жалю не рахуються.
Ти не нацист.
Я обожнюю свастики,
думаю, це щось та й означає.
Ти не нацист, Джоджо.
Ти десятирічний хлопчик, який любить свастики,
одягається у смішний однострій і хоче, щоб його прийняли до гурту.
Але ти не один із них.
Гаразд.
Залишимося кожне при своєму.
Добре?
«Не нацист».
Яка брудна єврейка.
Швидко, ховайся.
Хутчіш, біжи.
Гайль Гітлер.
Дозволь представитися.
Капітан Герман Деертц з Фалькенгаймського Ґестапо.
Зі мною гер Мюллер, гер Юнкер, гер Клум і гер Фрош.
Можна зайти?
Дуже дякую.
Гайль Гітлер.
-Гайль Гітлер. -Гайль Гітлер.
Гайль Гітлер.
-Гайль Гітлер. -Гайль Гітлер.
Джоджо, привіт!
Привіт, хлопці!
Радий вас бачити.
У велосипеді пробило колесо, тож я ніс його в руках.
Капітан Кленцендорф.
Гайль Гітлер.
-Гайль Гітлер. -Гайль Гітлер.
І Фредді Фінкель.
Гайль Гітлер.
Я щось пропустив?
Ні. Ми саме гайльгітлерили хлопчика, а тоді вас,
а тоді гайльгітлерили Фредді Фінкеля,
а тепер час для рутинної інспекції.
А вас яким вітром принесло, капітане?
Ми просто проходили
й вирішили залишити хлопцю його памфлети.
Він на нас працює.
-Зрозуміло. -Ja.
-А ви? -О, ну ви знаєте.
Щодня приймаємо дзвінки. «Алло, це Ґестапо?
За моїм холодильником сидить комуніст».
Ми приходимо, а там просто цвіль.
Майже вгадали.
Така наша робота.
Оце правильна спальня для хлопчика.
О, так.
Ось і він.
Ви з друзями могли чути, що в Гітлера одне яєчко.
Це нісенітниця.
Їх чотири.
То ти допомагаєш в офісі «Гітлер'юґенд»?
Так.
Молодець.
Якби ж то більше хлопчиків проявляли такий сліпий фанатизм.
Що творять ці незґраби?
Ходімо нагору, подивимося.
Тобі відомо, де твоя мама?
Ні.
Думаю, вона в місті.
Вона часто буває вдома?
Вона дуже зайнята.
Справді?
Ти молодець, що носиш свою юґендську форму,
але...
де твій ніж?
Ніж завжди має бути при тобі. Де ж він?
-Я залишив його... -Він тут.
А ти хто така?
А ви хто такі? І що забули в моєму домі?
Ти теж живеш тут?
Я його сестра, Інґе.
Гайль Гітлер.
-Гайль Гітлер. -Гайль Гітлер.
Гайль Гітлер.
-Гайль Гітлер. -Гайль Гітлер.
Не знав, що в тебе є сестра, Йоганнесе.
Інколи він бажає мені смерті.
Чи не так, франкенштейнику?
Годі тобі. Не слід жартувати над його жахливою потворністю.
Це воєнна травма.
Але чому його ніж у тебе?
Я охороняла свою кімнату, бо він все заходить туди.
А що ти там ховаєш?
Ну знаєте, жіночі штучки.
Дозволиш?
Звісно.
Розумієш, ми маємо справу з надзвичайною кількістю доносів,
обвинувачень і розслідувань.
Звісно, нас цікавлять злочини
й антипартійні настрої,
але найбільше нас хвилюють так звані «Золотоволоски».
Які нишпорять, їдять чужі продукти,
сплять на чужих ліжках.
Жодної поваги.
Покажете нам свої документи?
Документи, міс Бетцлер. Хутко. Ми поспішаємо.
Так, звісно.
Скільки вам на цьому фото?
Йому три роки.
Мені там 14.
Дата народження?
Перше травня.
1929 року.
Правильно.
Дякую, Інґе.
Зроби нове фото. На цьому ти наче привид.
Зачекайте.
Що це...
таке?
«Єврей Егегей».
Це чиє?
Моє.
Викриття євреїв.
Як вони думають, поводяться, виглядають.
Я подарую її фюреру.
Хлопці, погляньте.
І на цю. У нього росте хвіст.
А цей висить зі стелі, наче кажан.
А тут зображено єврейський мозок.
Як думаєте, хто ним керує?
Диявол.
Смішно, бо чиста правда.
Погляньте на цього дурнуватого єврейчика.
Тут вони з ріжками.
А це що таке?
«Помри, Натане, помри».
«Як убити Натана».
Натана катують зміями. Колють палицями.
Ним вистрілюють з гармати і водночас обзивають.
Ага.
Натан помирає під колесами старомодного велосипеда.
Хто такий Натан?
Просто один хлопець.
Натана смажать на відкритому вогні.
Нагадало, що нам треба...
-Пам'ятаєте? Ми ж його підвісили. -Ja.
Дякую тобі за це. Ти неабияк мене потішила.
Продовжуй у тому ж дусі.
І, звісно ж,
якщо щось запідозриш – телефонуй нам.
Гарного дня.
Гайль Гітлер.
Радий знайомству, Інґе.
Будь удома, Джоджо.
Наглядай за сім'єю.
І бережи свій ніж.
Ельзо, ти їх обдурила.
Сьоме травня.
Що?
Вона народилася сьомого, не першого.
Він нам допомагав.
Вони вернуться.
Зрозуміють, що вона мертва, і вб'ють мене.
Ніхто не знає, що Інґе померла.
Станеш нею.
Усе розкажу мамі, коли вона повернеться.
Що я знаю про тебе, що ми друзі.
Євреї з нацистами не друзі.
Боже, це був повний провал.
Не хочеш пояснити?
Вона не...
Вона не схожа на погану людину.
У мене виникають сумніви щодо твоєї відданості мені й партії.
Ти називаєш себе патріотом?
І як ти це доведеш?
Німецькі солдати з'явилися неспроста.
Німеччині потрібен запал цих юнаків.
Запал і готовність померти за Батьківщину,
попри даремні зусилля альянтів-спекулянтів,
які послали свої слабо підготовлені війська простісінько у вовче лігво.
І лише завзяті мужі, що непохитно стоять, забачивши ворога,
назавжди залишаться в німецькій історії.
І лише тобі вирішувати, чи запам'ятають тебе,
чи ти зникнеш безслідно,
як дрібна піщинка в пустелі незначущості!
Простіше кажучи...
зберися нарешті й розстав пріоритети.
Тобі десять, Джоджо.
Поводься відповідно.
Ні.
Ти знала?
Вона мало розповідала...
Лише казала, що працює з друзями,
а твій батько допомагає їм на віддалі.
Ні. Він на війні.
Казала, що він повернеться по війні.
Вона не казала тобі з очевидних причин.
Вона мене ненавиділа.
Бо я нацист.
Я ворог.
Вона нічого не казала, щоб ти не потрапив у халепу.
У мене нічого не лишилося.
І нікого.
Востаннє я бачила своїх батьків на станції.
Їх посадили на потяг.
Я втекла.
Поволі повернулася до міста.
Батьків друг сховав мене.
Тоді ще один друг, тоді друзі друзів.
Потім твоя мама.
І я досі тут.
Але мої...
батьки потрапили туди, звідки не повертаються.
Що ти робитимеш, коли вийдеш на волю?
Танцюватиму.
ЛЮБА ЕЛЬЗО
НАТАН
Уперед. Швидко.
Йоркі?
Джоджо!
О Боже.
Джоджо.
Я так сумував за тобою.
Шкода твою маму.
Я так плакав, коли дізнався.
Що там відбувається?
Росіяни, Джоджо. Наступають.
А з іншого боку – американці.
Англійці, китайці, африканці й індійці.
Сюди суне весь світ.
Поможи з боєприпасами.
Як у нас справи?
Жахливо. Допомагають лише японці.
Тільки між нами, вони не вельми схожі на арійців.
-Пам'ятаєш, я казав про єврейку? -Так.
Вона досі в мене.
По суті, вона моя дівчина.
Дівчина – це чудово, Джоджо.
Але знаєш, вона єврейка.
Зараз час хвилюватися про щось страшніше за євреїв.
До нас наближаються росіяни.
Гірших за них нікого немає.
Чув, вони їдять дітей і займаються сексом із собаками.
Це ж погано, правда?
Секс із собаками?
Ага. Англійці теж таке роблять.
Зупинімо їх, поки вони не з'їли нас і не перетрахали собак.
Це божевілля.
Гітлера немає, ми залишилися самі.
Що?
Ти не чув?
Він мертвий.
Здався і прострелив собі мізки.
Ні.
Це неможливо.
Прострелив.
Мізки.
Виявляється, він багато приховував.
Чинив усяке зло у нас поза спинами.
Не певен, що ми обрали той бік.
Так. Підійди.
Бачиш того американця? Іди й обійми його. Біжи! Уперед!
Йоркі. Йоркі, чудова новина.
Тебе підвищили, тепер маєш свій пістолет.
Біжи й стріляй у всіх, хто не схожий на нас.
-Гаразд. -Гаразд.
Джоджо, де твоя уніформа?
Ось, одягни пальто, щоб вони в тебе не стріляли.
Слід убивати все, що бачимо.
За Гітлера.
Умри, диявольське поріддя!
Умри!
Розійтися!
Ja.
Ходімо. Сюди.
Вони тут!
Американці!
Уперед.
-За ним. -За вами, капітане.
Сюди. Ну ж бо, сюди!
Хлопці! Ура!
Ведіть полонених.
Полонених в одну колону.
Швидко!
Агов!
Що?
Я не розумію.
Рухайся!
Підводься, собако!
Капітан К.
Привіт, хлопче.
Поглянь-но на цей безлад.
Що відбувається?
Істерія, друже. От і кінець.
-Вечірка скінчилася. -Я не з ними.
-Тобі страшно? Не бійся. -Ні, прошу.
-Поглянь на мене. -Ні.
Мені шкода Розі. Вона добра людина.
Справді добра людина.
Зрозумів?
Усе гаразд, хлопче.
Хотів тобі сказати, твоя книжка просто чудова.
Ja, пробач, що сміявся з неї.
Дуже креативна.
Встань, погляньмо на тебе.
Маєш чудовий вигляд.
З тобою все гаразд.
Тепер іди додому. Наглядай за сестрою.
Добре?
Відвали. Відвали, єврею!
-Що відбувається? -Відвали!
-Він єврей. -Замовкни.
Знаєш нацика?
-Він допоміг... -Не знаю брудного єврея.
Ні...
-Відвали, єврею. -Гей!
Замовкни, нацику.
-Ні! -Забирайся. Йди додому.
-Ні! Облиште його! -Іди додому!
Ні!
-Відчепися! -Забирайся.
Іди додому!
Джоджо?
Йоркі!
Слава Богу.
-Я думав, ти помер. -Ні. Здається, я не можу померти.
Я піду додому до мами.
Мені потрібні обійми.
Це все просто безглуздо.
Ja, знаю. Не найкращий час, щоб бути нацистом.
Тепер, коли війну закінчено, твоя дівчина вільна.
Вона може піти.
Щось не так?
Мушу бігти.
-Гаразд. -Пробач.
Бувай!
Привіт, я вдома.
Що там відбувається?
Де?
На вулиці, дурнику.
Джоджо, що коїться?
Безпечно виходити?
Джоджо, там безпечно?
Мені можна вийти?
Ні.
Не можна.
Чому?
Ти повинна залишитися тут...
Хто виграв?
...зі мною.
Джоджо, хто виграв війну?
Ми.
Німеччина виграла.
Мені прикро.
«Люба Ельзо.
Знаю, що тобі зараз важко...
і знаю, що ти хочеш здатися.
Ти повинна боротися.
Ми з моїм другом Джоджо вигадали план твоєї втечі.
Прошу, вислухай його.
Він допоможе тобі вибратися.
І ти зможеш приїхати до мене в Париж.
І не хвилюйся за Джоджо.
Він упорається.
До зустрічі в Парижі.
Натан».
-Він помер. -Даруй?
Натан.
Помер минулого року.
Від туберкульозу.
Що ж...
дивно. Хто ж писав листи?
Дякую, Джоджо.
Ти добре ставився до мене.
Річ у тім, що я тебе люблю.
Знаю, ти маєш мене за молодшого брата, і це нормально,
бо ти застара для мене.
Але...
А тут гаряче.
Я теж тебе люблю.
-Як молодшого брата. -Як молодшого брата.
Послухай, ми з фальшивим Натаном вигадали для тебе план утечі.
Може, довіришся молодшому брату?
Може.
Добре.
Збирай речі.
Ми йдемо звідси.
Джоджо Бетцлер.
Десять з половиною років.
Сьогодні
зроби все можливе.
Куди це ти в біса зібрався?
-Геть. -Геть?
Нікуди ти не підеш.
Ні, ми залишимося тут, і ти розкажеш мені, що відбувається
між тобою і штукою з горища.
Ця «штука» – дівчина.
-Ти закоханий у неї? -Так.
-Визнай це. -Я щойно сказав «так».
Так і знав!
У вас нічого не вийде.
Ні, вона застара для тебе. І ти бридкий.
Вона тебе покине. Ти ж це знаєш, правда?
От що буде, маленький засранцю.
Ти одягнеш оце, ясно?
І забудеш про бридку єврейську корову нагорі.
І повернешся до мене, де тобі й місце.
Затямив?
Одягай.
І тоді ми вдамо, що цього всього не було.
Зрозумів?
Не скажеш мені «гайль»?
Ну ж бо. Як за старих часів?
-Скажи «гайль», юначе. -Ні.
-Скажи «гайль». -Ні.
Маленьке «гайль». Малесеньке. Прошу.
Відвали, Гітлере!
Ходімо.
Секунду.
Готова?
Так.
Там небезпечно?
Дуже.
Ми це зробили.
Я це заслужив.
Що будемо робити?
НЕХАЙ З ТОБОЮ СТАНЕТЬСЯ УСЕ
І КРАСА, І ЖАХ
ПРОСТО ІДИ
УСЕ МИНАЄ.
РАЙНЕР МАРІЯ РІЛЬКЕ
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська